The Sinkig City
Mennyit ér egy privát detektív?
Második rész
Charles W. Reed, privát detektív, két héttel azután, hogy először látogatását tette Grimhaven Bay-ben, dr. Eric Morgenstern nem mindennapi, sziklaszirten tornyosuló otthonában, ismét oda tartott. Ez a látogatása azonban, sok mindenben különbözött az első idevezető útjától. Éjjel tíz felé járt az idő, és ha a fekete, csillagtalan égbolt nem lett volna elég ahhoz, hogy megakadályozza a férfit abban, hogy lássa is, hogy hova teszi a lábát, a félsziget felett tomboló vihar sem segített a helyzetén. Charles a kabátjára függesztett elemlámpa nélkül az orráig sem látott volna. Annak ellenére, hogy most rendesen fel volt öltözve, a vérveszteség, a víz alatti barlangban látott szörnyűségek és a szakadó eső együttesen gondoskodott arról, hogy úgy reszkessen minden porcikája, mint a gyerekkorában átélt, azóta is az élete legkeményebb tele alatt. A hideg zuhanyként alázúduló eső teljesen átáztatta a kabátját. A ruha bal ujjának szegélyéről, a vállán ejtett sebből szivárgó vért felhígítva, rózsaszínre megfestett cseppek hullottak alá az út kövére. Sokkal lassabban haladt, mint szerette volna. Minden egyes lépésnél, amikor áthelyezte a testsúlyát, a vállsebébe éles fájdalom hasított, majd terjedt át, mint a villámcsapás, a bal karjába. A hátizsákja, pedig csak a legszükségesebbeket hagyta benne, ólomsúlyként húzta a sérült vállát. Alkalomadtán, mikor már úgy érezte nem bírja tovább, meg kellett állnia, és várnia, hogy újra lélegzethez jusson. Jobb keze görcsösen szorította az egyik megbízható, csőre töltött pisztolyát. A többi szerte a kabátjában, másik ruhadarabjában, vagy egészen máshol a testére erősítve volt elrejtve. Egy a kabátja belső zsebében, a második az övébe bújtatva, a harmadik a bokájára erősítve egy szövetcsíkkal. A pengéje az ingujjában lapult és a férfi csak reménykedni tudott benne, hogy az esőtől és a vértől nem lett túl síkos ahhoz, hogy biztosan meg tudja ragadni, ha a használatára kerül a sor.
A detektív tudta, érezni vélte a csontjaiban, hogy ma este a Hold már nem fog megjelenni a teljesen sötét, viharfelhőkbe burkolódzó égbolton. Olyan volt, mintha még az ősi égitest is megtagadta volna tőle a segítséget. Most teljesen egyedül volt, magára utalva. Nem mintha eddig túl sok segítséget kapott volna...
Az elmúlt két hétben nem volt alkalma személyesen beszélni a doktorral. Visszaszolgáltatta a férfi csizmáját, mint ahogyan azt Eric kérte tőle még a megismerkedésük napján, búcsúzólag. Kopogtatására azonban senki nem felelt, így a lábbelit egyszerűen a küszöbön hagyta. Egyszer levelet váltottak egymással, de azt is a hotel recepcióján keresztül bonyolították, ahol Charles megszállt. És pár nappal ezelőtt, egy távoli és bizonytalan köszönés és integetés erejéig látták egymást a halpiac közelében.
Reed az alatt a két hét alatt sok új dolgot tudott meg. Meghökkentő és félelmetes dolgokat, amely információk egészen baljóslatúan tornyosultak fölébe, egészen máig, amikor is igazolást nyertek és végleg eltemették maguk alá a férfit. Amikor elindult Grimhaven Bay felé már eltökélte magát a döntése mellett. Elhatározta, hogy nem fog tépelődni, és nem fogja folyamatosan újból meg újból megkérdőjelezni az előtte álló tényeket. Nem is akart gondolkodni, amíg a hófehér, sókoporsóba zárt kúria felé tartott. De, mint oly sokszor már ezelőtt is, nem volt képes elcsendesíteni és csendben is tartani az elméjét.
Már legalább fél órája gyalogolt, mióta elhagyta a part közelében lévő legutolsó, még működő utcai gázlámpát, amikor is végre megérezte az eső függönyén keresztül is a kikötő jellegzetes aromáját a hideg éjszakai levegőben. A partra érve már könnyen megtalálta a doktor házát. El sem tudta volna téveszteni, a kúria szinte vonzotta maga felé. A ház fehér falai még szinte teljes sötétségben is kísértetszerű fénnyel derengve emelkedtek ki a környezetük szurokfeketeségéből. A kúria ablakai, egytől egyig vájt, fekete lyukak voltak csupán, amik megtörték a fehér falak simaságát és tömörségét. Vigyázva átbotorkált az esőtől csúszós lengőhídon, majd megállt, hátát közvetlenül a kétszárnyú ajtó jobb táblája mellett a falnak döntve. A falakat és a tetőt borító sótakaró már olyan vastagra hízott az évtizedek alatt, hogy bármilyen monszunszerű vihar kevés lett volna hozzá, hogy teljesen leoldja a fáról a sót. Charles mégis érezte, hogy a nyakába csepegő eső, amely telítve volt sóval, csípve, összehúzta a hátán keletkezett apró sebeket. A detektív amennyire csak képes volt rá, a falhoz lapult. Megpróbálta összeszedni magát. Újra normalizálni a légzését és legyűrni a hullámokban rátörő hányingert. Élete utolsó pár évében megfordult már nem egy veszélyes, vagy kimondottan hátborzongató helyzetben, és eddig még mindegyikből sikerült élve kikecmeregnie. De a detektívként szerzett gyakorlata vagy immunitása bizonyos dolgokra, most nem segített rajta. Nagyon jól tudta, hogy most egy merőben más esettel van dolga. Olyannal, amivel ő maga még sohasem találkozott és ha jól tippelt más sem, vagy ha igen, nem élte túl a találkozást. A pisztolyt lövésre készen, mindkét kezébe fogta és a mellkasa előtt tartotta nyújtott kézzel. Felkészült rá, hogyha a bejárati ajtó zárva van, akkor be kell rúgnia.
![](https://img.wattpad.com/cover/223503078-288-k475342.jpg)
YOU ARE READING
Mennyit ér egy privát detektív?
FanfictionCharles W. Reed, privát detektív három hete érkezett Oakmont városába, annak érdekében, hogy kiderítse, hogy mi állhat a hátborzongató látomásai és a várost elöntő rejtélyes árvíz hátterében. Nyomozása során ismerkedik meg dr. Eric Morgenstern-el, a...