Sehun-nal való nézeteltérésem óta már több mint egy hónap telt el, ám ezek után sem találtuk meg a közös hangot. Egyszer-kétszer beszéltünk a számlák miatt, de messzebbre nem jutottunk. Mind a ketten éreztük azt a bizonyos feszültséget a levegőben mikor egy légtérben voltunk, s mivel ez egy szokatlan dolog, így inkább kerültük.
Kerültük egymást.
Az egészben annyi volt a jó, hogy Jongin-nal könnyebben tudtam szóba elegyedni – mert mással nem igazán lehetett.
Őt nem zavarta, hogy Sehun nem kommunikál velem mert megszegtem az ígéretem, se az, hogy minden második beszélgetésünkkor felhozom a témát. Jaehyun nem került szóba, nem is szándékoztam róla csevegni, viszont Sehun-ról könnyebb volt, mint gondoltam. Olyasmi lett a barátságunk, mint régebben és kicsit sajnáltam, hogy ez csak azért alakult ki, mert nem lógtam annyit a legjobb barátommal.
Ő helyettem Chanyeol-lal, az újdonsült lakótársunkkal töltötte az idejét. A srác egy igazi tehetségnek bizonyult, ha fociról volt szó – emiatt is vették fel ösztöndíjjal az egyetemre, ahova járt. Jongin régebb óta ismerte, mert egy felső-középbe jártak és meglepően jó véleménnyel volt róla.
– Nem egy lángelme, de nem is hülye – gondolkozott. – Igazából van tehetsége, ami miatt idáig eljutott. Emlékszem minden idejét a pályán töltötte, nem is láttam szünetben máshol. Rendkívül hiperaktív gyerek volt – röhögött fel. – Utáltam is miatta.
Néha mesélt róla és ha bár a konkrét beleegyezésem nélkül költözött a mellettem lévő szobába nem tudtam utálni. Nem lehetett, főleg, hogy alig láttam. Beszélni is csak annyit beszéltem vele, amennyit Suho-val (ezek leginkább a reggeli, esti vagy adott napszaknak megfelelő köszönések összegzését jelentette).
Nem mintha nem lettem volna elfoglalva a saját dolgaimmal. Miután Jaehyun és még két tag átment egy másik társulathoz kissé megüresedtek a nagyobb szerepek helyei, ami csupán azért volt gond, mert így az egyik pillanatról a másikra kaptam az alapvetően egészen egyszerű szerepem helyett egy főszerepet.
Ám én egy próbára sem figyeltem teljesen, mert Jaehyun jelenléte igazán korlátozta az elmém befogadóképességét, tehát azt a szerepet, aminek a szövegét már fejből kellett volna fújnom, annak maximum egy negyedére emlékeztem.
Ez nem tartotta vissza a rendezőt, mondván, hogy:
– Nem probléma van rá két és fél heted, hogy, megtanuld a szöveget és a beállást – eleresztett egy könnyed mosolyt, amitől a világból kimenekültem volna. – Rengetegszer láttad nem lesz probléma.
A szöveggel nem is volt gondom két hét alatt már álmaimból felébresztve is el tudtam volna mondani az egész darabot.
A baj azzal volt, hogy nem igazán tudtam, hogy mit milyen hangsúllyal, milyen testtartással, milyen mimikával kell mondani. Fogalmam volt róla, de mire kezdtem belejönni már a nyakamon volt az előadás. Nekem meg kellett az összes ember, aki képes támogatni, akárcsak a nézőközönség sorában üldögélve imákat mormogva, de kellett.
Így volt az, hogy meghívtam Sehun-t, aki semmibe sem vette a kérésem és lezárta egy „Nem leszek itthon, mert Lara-val megyünk azon a héten kikapcsolódni. Bocs." mondattal és elhagyta a szobát. Az önbecsülésem hirtelen lezuhant a felére, de úgy voltam vele, hogy mindent vagy semmit. Suho és Jongin dolgozott szombatonként, Chanyeol-t, pedig akkor még nem ismerve egy merszem sem volt meghívni. Anyám azt mondta eljön, de éreztem, hogy ő kevés lesz.
Kevés lesz ahhoz, hogy beimádkozzon az „egész jó" kategóriába, így az egyedüli reményem a barátom volt, aki noha nem túl boldogan, de megígérte, hogy eljön.
![](https://img.wattpad.com/cover/117187716-288-k719740.jpg)
CZYTASZ
bizalmigyakorlat || baekyeol ≪ finished ≫
FanfictionSehun és én már általános iskolás korunktól fogva legjobb barátok vagyunk, így volt ez gimnáziumban is és terveink alakulása szerint egyetemen is, így tehát az összeköltözés lehetősége adott volt, és éltünk is vele. Aztán kitalálta, hogy neki nagyob...