-Куки! Добре ли си? - Юнги попита най-младият си приятел.
-Да хьонг, всичко е наред. Вярвай ми. - лека измъчена усмивка се появи върху лицето на Чон.
-Добре. - Юнги се усмихна и целуна момчето по челото. - Аз ще ида при Джимин и Техьонг. Ти почини.
В отговор получи просто леко кимане. Мин баво стана от мястото си и излезе в коридора. Затвори вратата и се огледа наоколо. Нямаше жива душа в белият тунел, което определено накара оранжевокоското да настръхне и да се върне при Чонкук. Когато отвори вратата обаче не успя да види Чон . Той бавно затвори вратата отново и продължи да се оглежда.
-Ехо? - провикна се Юнги леко. Единственият звук който се чу бе ехото на въпросът му. Той запона бавно да пристъпва и да чука на другите врати, но щом погледнеше в помщението то бе напълно празно.
Пулсът на Юнги се ускори, дишането му стана по-тежко и забавено, но ускоряваше бързината си с всяка секунда. Той започна да се върти наоколо, да се оглежда. Когато спря и се загледа в пътеката заобиколена от стени, врати и пейки, тя започна да става все по-дълга и по-тъмна. Той започна да бяга по вече безкрайния коридор, когато лампите загаснаха за секинди. Тогава енергийните генератори се включиха и меката светлина от лампите се върна. Пред Юнги седеше плашешта фигура на човек с нож в ръката си. Когато тази фигура се приближи до ниското момче... Той видя себе си. Сякаш в огледало. Усети нещо в ръката си... Огледа го много добре и когато погледна в огледалото видя труповте на най-близките си... Джимин, Чонгкук и Техьонг.
-Не... Не. Това не е истина! Не! НЕ! - Юнги падна на колене пред гледката на мъртвите си приятели и погледна ножа до себе си. Кръв. По ножа... И по ръцете му.
-НЕ БЯХ АЗ! НЕ МОЖЕ! НЕ! - той започна да крещи в паника.
-КОЙ СИ ТИ?! ЗАЩО ГО НАПРАВИ?! ЗАЩО ТЯХ?! ЗАЩО НЕ МЕН?! - Юнги продължи да крещи. Той погледна на горе и видя как на огледалото пише "Твой ред е, скъпи. Направи го... И те ще живеят". За това Юнги това и направи. Взе ножа и го заби в сърцето си.
---
-Кой си ти... Защо... Мен... - Мин шептеше тихо въртейки се на зeмята. Когато най-после отвори очи, изкрещя от страх. Огледа се и видя прителите си. Започна да плаче и се сви леко. Най-малкото момче, Чон, уви ръцете си около него, за да го прегърне.
-Всичко е наред, хьонг. Беше просто кошмар. Какво стана? - Куки тихо попита розовокосият си хьонг и го гушна по-силно настанявайки се в скута му.
-Умряхте... Някак си... Не знам как, но... Вече не бяхте при мен... Куки страх ме. Страх ме е да изляза от тази стая и да не те видя повече. Да не видя теб, Чими и Те. Не съм готов да живея живота си без вас. Никога няма да съм - Мин започна да плаче и гушна приятелят си силно, докато Джимин и Техьонг седяха от страни и ги гледаха започвайки да плаат с Юнги.
-Това никога няма да се случи, хьонг. Ние винаги ще сме тук да ти досаждаме.
Момчетата се посмяха малко и продължиха да си говорят успокоявайки Юнги.
![](https://img.wattpad.com/cover/152118812-288-k490120.jpg)
YOU ARE READING
One Cigarette Away From You
FanfictionАко Техьонг не пуши поне една на ден, ще умре. Имаше нещо за което той не знаеше. Той няма да умре ако преди да свършат тези цигари той намери истинската си любов. Те бе изпратен от дяволите. Беше загинал при самоубийство и беше отишъл в ада. Сег...