Няколко дена по - късно Чонгкук бе изписан от болницата. Сега бе вкъщи с майка си, приятелите си и разбира се гаджето си.Денят беше към своят край. Дъждът вън обаче не беше. Той продължи да се сипе върху градът, карайки всеки да се скрие където може, и спирайки хората от вървене и излизане.
В момента най - близките на Чонгкук бяха насядали около масата. Повечето хапваха нормално освен Кук, който просто човъркаше храната предоставена му в чинията с пръчиците си.
-Миличък не мислиш ли да хапнеш? Точно излезе от болницата, не мисля, че искаш да се върнеш там отново. - майката на брюнетът се обади. Куки само кимна леко и сложи малко ориз в устата си започвайки да дъвче бавно, без дори да си прави труда да преглъща. Той просто се изправи, поклони и отиде в банята, за да изплюе това което току-що направи на каша.
-Извинете ме моля. - каза отчтиво Техьонг като се изправи от масата и отиде при Чонгкук. Той бавно и внимателно почука на вратата на банята, а Чон само промълви тихо "Влез".
Когато Ким влезе отиде до Кук и го гушна.
-Какво има, зайче? Защо не хапваш? - Те започна да говори спокойно на Куки.
-Не съм гладен. Спи ми се. Ще си легна. - след като Чон каза това се изправи бавно, залитайки леко, но продължавайки по пътя си към спалнята. - Остави ме сам, моля те.
-Д-Добре?
***
На сутринта Чонгкук бе събуден от слънчевите лъчи галещи подпухналото му лице. Навън времето бе приятно и топло. Ако хората не бяха свидетели на бурията, нямаше и да заподозрят, че е имало и капка дъжд.
Птичките навън узвучаваха улиците с красивата си песен, а лекият полъх на вятър караше хората които са се заблудили, че е достатъчно топло за тениска да потрепнат и дори разтреперят.
Кук без желание се повдигна от леглото си, за да погледне през прозорецът и да види деца които бягат към училище, смеят се и си играят. Той нежно погали корема си и погледна надолу, вдигайки дългата си тениска, за да погледне леко потдутото си коремче, което незнайно как е запазило предишната си форма, предвид това, че Куки едва е ял нещо от 24 часа.
-Как ми се иска и аз да си имам... Дете... - брюнетът прошепна тихо и свали отново блузата си. Той се изправи и отиде в банята където завари Юнги да извършва сутрешната си рутина.
-Кукси, не си ли цувал за чукане? - Мин се сопна на малкото момче, който просто го гледаше с празен поглед.
-Не ми е до това хьонг. Плюс, ти си в моята къща.
-Тук си прав. - Юнги размаха четката си за зъби пред лицето на Чон, когато забеляза празното му изражение. - Какво има?
Куки затвори и заклюи вратата като отново погледна приятелят си.
-Хьонг, тъжен съм.
-Защо?
-Искам дете, но... Но не мога да го имам като съм с Техьонг. Като съм с момче. Искам да изпитам какво е да си бременен и да се радвам на малкото си бебе, и след врме... Да приготвям дрешките и раничката му за училище. Да виждам усмивката му, да му помагам и насърчавам... Но нямам способносттада го направя... Не и когато съм гей... Нито пък никога...
---
#HAPPYJHOPEDAY KIDDOS! Мале плаче ми се. Пожеланията са в инстаграм, ако на някой му пука какво съм написала и иска да види снимките които постнах на стори, инстаграма ми е!
@_unicorn0_o
![](https://img.wattpad.com/cover/152118812-288-k490120.jpg)
YOU ARE READING
One Cigarette Away From You
FanfictionАко Техьонг не пуши поне една на ден, ще умре. Имаше нещо за което той не знаеше. Той няма да умре ако преди да свършат тези цигари той намери истинската си любов. Те бе изпратен от дяволите. Беше загинал при самоубийство и беше отишъл в ада. Сег...