T/N ebben a részben wakandai lesz(akit ez zavar - nem mintha rosszat gondolnék rólatok -, az nyugodtan olvasson mást), valamint olyan 16 év körüli.
T/N = te neved
Az éjszaka közepén rémülten ébredtem fel. Levegő után kapkodva, ültem fel a hatalmas ágyamban, és miközben csendesen sírtam, mindkét kezemmel a takarómat markoltam.
Lassan tíz év telt el azóta a sajnálatos tűzeset óta – amúgy az ilyen katasztrófák elképesztő ritkák Wakandában –, melynek a házunk és a szüleim lettek az áldozatai.
T'Challa – aki akkor még csak hercege volt az országnak –, olyan rendes volt, hogy magához vett a palotába. Hiába teltek el a hosszú évek, tudtam, hogy talán sose leszek képes apának szólítani.
Visszahanyatlottam a puha párnákra, és próbáltam mély levegőt véve lenyugodni. Nem sikerült. A könnyek folyamatosan gördültek lefelé az arcomon, miközben hallgattam, ahogy odakint, nem várt módon esik az eső. Reméltem, hogy ez a monoton hang segít majd visszaaludni. De amikor jó negyed órával később is éberen bámultam a plafont, mélyet sóhajtva másztam ki a takaró alól.
Halkan kisurrantam a szobából, majd céltalan sétára indultam a hosszú, sötét folyosókon. Nem is tudom, mennyi ideit bolyongtam, de azt vettem észre, hogy a palota hátsó ajtajához értem.
– Jó messzire eljöttem a szobámtól – jegyeztem meg halkan, majd sarkon fordultam, hogy visszamehessek.
Visszaúton azon töprengtem, hogy nem álmosodtam még el, ekkora éjszakai séta után. Valahogy még túl élénken élt bennem a rémálmom. Akárhányszor eszembe jutott, kezem-lábam remegni kezdett, annyira, hogy muszáj volt megállnom egy kis pihenőre. Olyankor mindig a hűvös falnak támasztottam a hátamat. Néhány perc alatt ez segített is.
Már éppen T'Challa szobája előtt sétáltam el – ami az enyém mellett volt –, amikor szinte hangtalanul nyílt az ajtó, de ez az éjszakai csendben is szinte fülsiketítően hatott. Rémülten néztem T'Challa-ra, aki aggódva mért végig.
– Miért nem alszol? – kérdezte.
Nekem rögtön könnyek gyűltek a szemembe, és alig hallhatóan ennyit mondtam:
– Rosszat álmodtam.
T'Challa magához húzott, és belőlem abban a pillanatban kibukott a sírás.
– Nyugodtan felébreszthettél volna – mondta, miközben a hátamat simogatta.
– Sajnálom, csak...
– Nem kell bocsánatot kérned. Tudod, hogy azért vagyok itt neked, hogy segítsek, megvigasztaljalak, boldoggá tegyelek. Gyere, ideje lenne aludnod – nyomott egy puszit a fejem búbjára, majd bementünk a szobámba.
Visszafeküdtem a takaró alá, miközben T'Challa leült mellém az ágy szélére.
– Ugyanazt álmodtad, mint mindig?
– Igen. Hiába lakok itt már majdnem tíz éve, egyszerűen nem tudom elfelejteni – ültem fel szipogva.
– Nem is kell. Attól, hogy itt élsz, nem kell elfelejtened a szüleidet, vagy, hogy milyen életed volt ezelőtt.
– Köszönöm 1 öleltem meg szorosan. – Itt maradnál, amíg el nem alszok?
– Ez csak természetes, kis hercegnőm – puszilta meg a homlokom.
![](https://img.wattpad.com/cover/235038171-288-k88549.jpg)
YOU ARE READING
Avengers oneshots II. [BEFEJEZETT]
FanfictionA borító ugyanaz, amit @fragmexnts készített, csak én magam adtam hozzá a római kettest. SHIPPEKET TOVÁBBRA SE ÍROK. VISZONT PARENTAL(valamelyik bosszúálló szülő lesz)ONESHOTOKAT KÉRHETTEK, IRONDAD AND SPIDERSONT IS. Akikről olvashattok/kérhettek:...